„Noi ne acceptam eroii abia atunci cand si-au luat locul intr-un trecut care nu ne obliga.
Disidenta Doinei Cornea n-a fost, pana la urma, decat expresia publica pe care a capatat-o, in chip firesc, o devenire interioara.“ – Gabriel Liiceanu .
Dialogul ei cu libertatea l-a purtat in absoluta lui gratuitate: fara punerea in scena a unei parade etice si fara gandul de a prezenta vreodata nota finala societatii care beneficiase de pe urma indraznelii ei.
Cei care fac opinia publica in tara asta au uitat-o repede si si-au amintit, scurt, de ea abia cand a plecat dintre noi.
Facand ce a facut, Doina Cornea n-a asteptat nimic de la nimeni.
Nu i s-a mai cerut parerea, pentru a acompania cu rectitudinea spiritului ei toate strambatatile care au pus treptat stapanire pe noi.
N-a devenit un model, asa cum s-ar fi cuvenit.
Cat sunt vii, preferam sa le imprumutam uratenia noastra decat sa imitam frumusetea lor.
Adevarul e ca, de peste doua decenii, Doina Cornea n-a mai existat pentru noi. „Noi ne acceptam eroii abia atunci cand si-au luat locul intr-un trecut care nu ne obliga